|
![](5.gif) Šta reći: stidim se, i došlo mi je da zaplačem
Ono što sam naslućivao, dogodilo se! Posjeta je bila nikakva jer su
prodate samo, slovom i brojem, 43 ulaznice, a to je ”kap u moru” ako se
zna da je dvorana raspolagala sa blizu hiljadu mjesta.
![](5.gif)
Piše:
Meho Baraković
Foto:
Fatima Kovačić
![](5.gif)
Göteborg, 27. oktobra 2006.
![](line420_lj.gif) |
|
|
Prije neki dan saznam od neke svoje bosanske raje, a
oni to opet saznaše od neke svoje raje bosanske, da će se u povodu
završetka mjeseca Ramazana, a u sklopu Bajramskih svečanosti, u
Göteborgu, u naselju Hisingen, u prostorijama Ving gimnazije (nekadašnje
Lundby gimnazije) u 18 sati, 27. oktobra (dakle, u petak) održati
zanimljiva kulturno-zabavna priredba. Kvalitet ponuđenog programa
garantovali su sami njegovi učesnici: Vehid Gunić, Uzeir Bukvić, Bahrija
Hadžialić, Ahmet Bajrić i Dinko Mujanović. Znao sam da se radi o ljudima,
pravim profesionalcima u onome čime se bave. Zato sam i požurio da dođem
na vrijeme na ovu muzičko-govornu zabavu. I bio sam, među prvima, pred
vratima velike pozorišne i kino dvorane, pomenute gimnazije. Bio i –
zanijemio!
![](5.gif)
Ono što sam naslućivao, dogodilo se! Posjeta je bila nikakva jer su
prodate samo, slovom i brojem, 43 ulaznice, a to je ”kap u moru” ako se
zna da je dvorana raspolagala sa blizu hiljadu mjesta. Cijena ulaznice,
i to da se zna, bila je zaista simbolična: 50 kr. A to je toliko novca,
ovdje u Švedskoj, da se može kupiti kutija cigareta, ali da bi se i kafa
popila uz to, e onda se mora još koja kruna pridodati…
![](5.gif)
Ali, šta reći: stidim se, i došlo mi je da zaplačem, kada sam sve to
vidio, i u tome učestvovao. Ne znam kako je u drugim državama gdje nakon
oružane agresije na državu Bosnu i Hercegovinu, sada kao dijaspora žive
Bosanci i Hercegovci, ali što se Švedske tiče, moje je mišljenje da
Bosancima, kojima i ja pripadam, nije zaista puno stalo do tradicije,
kulture bosanske, identiteta i svega onoga što čovjeka čini čovjekom,
stvorom koji misli, osjeća i voli. Mi Bosanci u Švedskoj, niti puno
mislimo, niti plaho puno osjećamo, niti baš puno nešto volimo. U to sam
se uvjerio te večeri o kojoj sada, evo, i ovaj zapis pišem.
![](line420_lj.gif) |
|
|
![](docs/gtb_fatima_kovacic_1.jpg)
Fatima Kovačić i Vehid Gunić |
|
|
![](line420_lj.gif)
U sklopu BH Saveza žena djeluje i sekcija žena ”Fatima Gunić” iz
Göteborga. Ova sekcija bh. žena, koja broji oko 50 članova, nosi ime
rahmetli Fatime, koja je bila prosvjetni radnik i koja je u opkoljenom
Sarajevu poginula u učionici sa svojim učenicima, a supruga je Vehida
Gunića. Na ovoj priredbi je, prije njenog zvaničnog početka, Fatima
Kovačić, koordinator Saveza žena regije Zapad, pozdravila sve prisutne i
aktere večeri, dok je predsjednica sekcije žena ”Fatima Gunić” Munevera
Hebib – Vehidu Guniću uručila diplomu u znak zahvalnosti što se tako
intenzivno bavi i objašnjava našu narodnu, bosansku duhovnost, tradiciju,
pjesmu i identitet naš, bosanski…
![](line420_lj.gif) |
|
|
![](docs/gtb_munevera_hebib_1.jpg)
Munevera Hebib i Vehid Gunić |
|
|
![](line420_lj.gif)
Što se tiče samog programa, sve je urađeno na način, vrlo zanimljiv i
profesionalan. Gunić je zaista nadahnuto govorio o svojoj knjizi
”Antologiji najljepših sevdalinki” tako što bi prije nego bi neka
sevdalinka bila otpjevana u izvođenju Bahrije Hadžialić, solistice RTV
Sarajevo, o toj pjesmi bi bila ispričana priča, kako je nastala i ko je
njen autor.
![](5.gif)
U taj mozaik, koji je potrajao skoro dva sata, riječi i muzike, vrlo
smišljeno uklopio se i svoju knjigu ”Sijermina djeca” predstavio Uzeir
Bukvić, novinar i publicista, koji sada živi i aktivno radi u Norveškoj.
Bukvićeva knjiga, čiji je podnaslov ”Sjeverna pisma”, je knjiga
reportaža nastala kao plod dugogodišnjih Uzeirovih obilazaka
skandinavskih zemalja, ali i Bosne, i razgovora sa ljudima, našim
ljudima, Bosancima i Hercegovcima, sada rasutim na sve četiri strane
svijeta, kao Sijermina djeca. Svuda te naše ”djece” ima i svi oni u
dijaspori Bosnu sniju, kuću svoju i avliju, i uzdišu…
![](5.gif)
Da mozaik pjesme i riječi bude uistinu nešto što se ne zaboravlja, svoj
udio u svemu tome na pravi način, pridodali su, i Ahmet Bajrić, izvođač
sevdalinki i najtiražniji pjevač u bivšoj nam domovini, i Dinko
Mujanović, harmonika, učenik rahmetli Ismeta Alajbegovića-Šerbe,
muzičkog urednika RTV Unsko-sanskog kantona. Sve je bilo da valja i da
se, ponešto nauči ili ono nekada znano da se ponovo čuje sa zvaničnog
mjesta i od čovjeka koji je, i mjerodavan da to kaže, rječito i
razumljivo.
![](5.gif)
I sve je prošlo i minulo. I drugi je dan, pa noć i ponovo dan. A, vidiš,
mene ne napušta nelagoda i gorčina, i pitanje: zašto smo mi Bosanci
takvi ljudi i ne držimo, baš plaho puno do svoga identiteta i svojih
korijena. Sve kao da se Bosne stidimo, što smo prije koju godinu iz nje
došli i u njoj se rodili. Kao da nam je stalo da što prije budemo neko
Drugi, neko ko svojih korijena i nema, pa da živimo, da prostiš, kao
Niko na svijetu ovome ne živi. Nije nam ni zehru stalo da znamo ko smo,
odakle smo i gdje su nam korijeni. Zar se sa takvim neznanjem može
živjeti? Izgleda mi da može, ali kako…
![](5.gif)
Još jednom hoću da kažem: stidim se, i došlo mi je da zaplačem, kada sam
vidio koliko malo ljudi žele i hoće da čuju i uživaju u pravoj bosanskoj
sevdalinci i riječima i rečenicama izrečenih od majstora riječi. Eto, i
to smo mi, Bosanci… |
|
|